Un divertiment com un atre

El juliol el florista de la cantonada va plegar el ram. Ell prou que es refiava que faria l'agost, amb que adinerés bé tot el gènere de la botiga. Però, arribat el dia trenta, es va trobar escanyat de cèntims i amb l'aigua fins al coll. Ara pla que l'havia feta bona, es deia entre si. Cama-segat d'angúnia, es tenia dret amb prou penes i treballs. No sabia de quin costat girar-se; escoltava els quarts i en perdia el compte. Els amics bé feien per manera d'animar-lo, però ell ni tenia virior d'enasprar-hi la mica de coratge que li quedava. (En aquest món d'avui, tan devots de les nostres il·lusions —que aviat ne fem una projecció tant més segura com més falaguera—, així que la realitat concreta ho engega tot a rodar, quin culte més vergonyant no els hi retem!) I doncs: «L'home, que és cas...!», deia als amics, eixut i sentenciós de mena, d'ençà de l'infeliç esdeveniment. «Per més petita que sia l'esperança que es forja només que el precipita a un desengany més gros.» «I ca, no serà tant!» «Romanços!» Galdosa ventura! Els amics se'n desinteressaven. Havia envidat massa fort; amb tanta de retòrica el rotlle s'anava esvaint. «No tot són flors i violes!» I qui dia passa l'any empeny.